SCHIMBUL
Bazat pe o poveste realã
Los Angeles 9 martie 1928
Walter, scumpule... trezeşte-te.
Mai lasã-mã douã minute.
Îmi pare rãu, o sã dormi mai mult mâine.
Pentru asta e sâmbãta.
Treci la perete.
Haide, repejor...
Gata, am notat, uite!
Aşeazã-te, cã se rãceşte micul dejun.
Sunt cereale. Aşa şi trebuie sã fie, reci.
Scumpule, am ajuns.
ia-ţi cãrţile. Du-te.
Da, doamnã, dacã aşteptaţi un moment vã fac legãtura cu un consultant.
Vine imediat. Aşteptaţi puţin.
O secundã, vã rog.
Ocupã-te tu de asta. Eu nu mã descurc.
Bunã ziua, sunt consultantul. Cu ce vã pot ajuta?
Vãd cã sunteţi pe o linie comunã...
Din pãcate, unii oameni mai ascultã liniile comune...
Şi ce face?
E totul în regulã?
Da, domnule, o doamnã are probleme... cu conexiunea.
- Bunã, voinicule. - Bunã, mamã.
- Cum a fost la şcoalã? - Bine.
Am învãţat despre dinozauri.
Şi m-am bãtut cu Billy Mankowski.
- De ce? - A dat în mine.
Şi ai dat şi tu? Bine.
Regula numãrul unu, mai ţii minte? Sã nu fii tu cel care începe bãtaia,
ci cel care o terminã.
De ce a dat în tine?
Pentru cã l-am lovit eu.
Tu l-ai lovit primul? De ce?
A zis cã tata ne-a pãrãsit pentru cã nu mã iubeşte.
Tatãl tãu nici nu te-a cunoscut.
Cum putea sã nu te iubeascã?
Atunci de ce a plecat?
Pentru cã, în ziua când te-ai nãscut, odatã cu tine a mai sosit ceva.
Era într-o cutie puţin mai mare decât tine. Ştii ce era în ea?
Ceva care se numeşte responsabilitate.
Şi, pentru unii oameni, responsabilitatea e cel mai înfricoşãtor lucru din lume.
Deci a fugit
pentru cã îi era fricã de ce era în cutia aia?
- Asta e o prostie. - Exact aşa m-am gândit şi eu.
Am pierdut "Amos şi Andy"?
Mã tem cã da, amice.
Hai, treci la culcare acum.
Mai mergem la film mâine?
Am auzit cã e un film nou cu Charlie Chaplin.
Şi un serial nou, "Aviatorul misterios".
- Şi el cine e? - Nu ştiu.
Nimeni nu ştie. De-aia e aşa de misterios.
Nu sunt prea greu ca sã mã duci în braţe?
Nu, absolut deloc.
- Alo? - Sunt Margaret.
Bunã, Margaret.
- Ce faci? - Bine.
Ascultã. Chin nu poate veni azi. Suntem în crizã de oameni.
Când a sunat sã spunã cã s-a îmbolnãvit?
Acum o jumãtate de orã. Nu gãsesc pe nimeni s-o înlocuiascã.
Nu poate veni Myrna? I-ar prinde bine banii pentru orele suplimentare.
- Nu poţi sã vii tu? - Nu.
I-am promis lui Walter cã mergem la film.
Te rog, numai pânã la patru.
- Bine. Numai pânã la patru. - Super! Mulţumesc.
Ne vedem atunci.
Sandvişul tãu şi laptele sunt în frigider.
Le-am rugat pe dna Riley şi pe fiica ei
sã treacã pe aici peste câteva ore.
Pot sã am şi singur grijã de mine.
Ştiu cã poţi, ele vin doar sã vadã ce face casa, nu tu.
Mâine, mergem la film, sã ştii.
Apoi mergem cu tramvaiul pânã în Santa Monica şi ne plimbãm pe dig.
Ce zici? E bine?
Mã întorc înainte sã se întunece.
Nu mi-e fricã de întuneric.
Nu mi-e fricã de nimic.
Ştiu.
Sã fii cuminte.
Te iubesc.
Liniile sunt blocate de-aici pânã-n Ohio.
Cineva insistã sã vorbeascã cu un şef.
Trebuie sã semnezi cererea de achiziţie.
Bine, conectaţi-vã la staţiile din Omaha.
Vom forma apelurile noastre prin comutatoarele lor.
Şi porniţi consola acum.
Christine... Bine cã te-am prins.
ţi-am urmãrit rapoartele de lucru şi vreau sã-ţi spun cã sunt foarte impresionat.
Când am propus sã angajãm femei consultant,
şefii mei nu au fost prea încântaţi,
dar tu te-ai descurcat la fel de bine ca orice bãrbat.
Mulţumesc, domnule Harris.
Te rog, spune-mi Ben. Ce vreau sã-ţi spun e cã...
Avem nevoie de un director pentru noul birou din Beverly Hills.
Dacã eşti interesatã, pot sã anunţ şi...
Bine, ar fi minunat. Mulţumesc foarte mult.
- Putem sã discutãm luni? - Da, bineînţeles.
Mulţumesc foarte mult.
Te rog!
Stai!
Walter?
Dragule?
Walter?
Dragule?
Walter?
Dragule?
Walter?
Walter, e timpul sã intri în casã, dragule!
Susie?
L- ai vãzut pe Walter?
Nu, doamnã Collins, îmi pare rãu.
Walter?
- Spuneţi-mi numãrul, vã rog. - Daţi-mi, vã rog, secţia de poliţie.
Vã fac legãtura imediat.
Poliţia Lincoln Heights.
Bunã seara. Mã numesc Christine Collins.
Locuiesc pe North Avenue 23, la numãrul 210.
Aş dori sã anunţ dispariţia unui copil.
Dispariţia unui copil.
Ce relaţie aveţi cu copilul, doamnã?
E fiul meu.
De cât timp lipseşte de acasã?
Nu sunt sigurã. Abia m-am întors de la serviciu.
Poate de azi dimineaţã.
Sau poate numai de o orã.
- Aţi întrebat vecinii? - Sigur cã da.
- Poate a uitat cât e ceasul. - Nu, el stã mereu lângã casã seara.
Vreţi sã trimiteţi, vã rog, pe cineva aici?
Îmi pare rãu, dar noi intervenim doar dupã cel puţin 24 de ore de la dispariţie.
Cum?
99% dintre copii apar pânã a doua zi.
Nu avem resurse pentru a cãuta orice copil care iese cu prietenii.
Nu, Walter nu e aşa, el nu se comportã astfel.
Cu tot respectul, doamnã, toţi pãrinţii care ne sunã spun asta.
Vã rog...
Nu vã pot ajuta. O sã notez numele şi adresa dvs,
dar nu putem face nimic pânã mâine la prima orã.
Sigur va apãrea pânã atunci. Aşa se întâmplã întotdeauna.
Gândurile noastre se îndreaptã astãzi din nou spre doamna Christine Collins,
al cãrei fiu, Walter Collins, a dispãrut acum douã sãptãmâni.
Deşi nu e membrã a congregaţiei noastre, sã ne rugãm pentru ea astãzi,
aşa cum facem în fiecare zi,
de când i-am aflat necazul.
La radio şi în ziare, ni se spune cã poliţia din Los Angeles
face tot posibilul pentru a-l aduce pe copil înapoi la mama sa
şi sunt sigur cã aşa este.
Dar, fiind cea mai violentã, coruptã şi incompetentã poliţie
din aceastã parte a Munţilor Stâncoşi, nu cred cã asta înseamnã foarte mult.
Zi de zi, noi cadavre apar pe şoseaua Mulholland
şi în şanţurile din oraşul nostru
din cauza şefului poliţiei, James Davis,
şi a aşa-zişilor sãi "pistolari".
Zi de zi, nevoile cetãţenilor cinstiţi sunt puse mai prejos
decât lãcomia şi câştigul personal.
Zi de zi, acest oraş de scufundã mai adânc într-o mlaştinã
de teamã, intimidare şi corupţie.
Cândva oraş al îngerilor, Los Angeles a devenit un loc
în care protectorii noştri au devenit torţionarii noştri,
unde a face legea înseamnã a fi mai presus de lege...
3 aprilie 1928
Înţeleg. Mulţumesc. O sã mai sun peste câteva sãptãmâni.
Mulţumesc foarte mult.
Departamentul Persoane Dispãrute?
Bunã ziua. Mã numesc Christine Collins.
Aş dori sã ştiu dacã aţi gãsit vreun copil dispãrut,
ale cãrui semnalmente corespund cu cele ale lui Walter Collins.
Da, vã rog sã sunaţi. Voi reveni peste o sãptãmânã.
Mulţumesc foarte mult.
De Kalb, Illinois 20 iulie 1928
Doi dolari.
La naiba, cred cã mi-am lãsat portofelul acasã.
Îţi rãmân dator?
Nu dãm pe datorie. Plãteşte sau chem poliţia.
M-am sãturat sã tot vinã pe-aici vagabonzi ca tine.
Nu încerc sã te trag pe sfoarã, şefule, pur şi simplu mi-am uitat portofelul acasã.
Mã duc sã-l iau şi vin înapoi în 5-10 minute.
Ce garanţie am?
Ce garanţie poate fi mai bunã decât sânge din sângele meu?
Rãmâi aici, fiule. Mã întorc imediat.
Şi vezi sã nu intri în vreun bucluc.
E un om cumsecade dacã are încredere în noi.
Stai aici pânã mã întorc cu portofelul.
Zece minute! Apoi chem poliţia.
Sã-l ia naiba!
Alo, Myrtle? Sunt Harve, de la restaurant.
Vrei sã mi-l dai pe şeriful Larsen?
Christine, am probleme cu conexiunile. Nu pot forma nimic.
Da, cred cã aşa e mai bine.
Mulţumesc.
Doamna Collins?
Sunt cãpitanul JJ Jones,
de la Departamentul pentru Minori din Lincoln Park.
Departamentul meu se ocupã de cazuri de copii fugiţi de acasã sau dispãruţi,
inclusiv de al fiului dumneavoastrã.
Trãieşte, doamnã Collins.
A fost gãsit acum douã zile de poliţia din De Kalb, Illinois.
E viu şi nevãtãmat.
Era împreunã cu un vagabond, al cãrui nume nu-l cunoaştem încã.
Mulţumesc mult!
Ce de ziarişti!
Povestea dumneavoastrã are un final fericit, doamnã Collins.
Oamenilor le plac finalurile fericite.
Sã ne grãbim, trenul trebuie sã vinã.
Daţi-vã mai în spate!
Mulţumesc, bãieţi.
Voi da o declaraţie peste câteva minute,
dar acum important e ca aceastã doamnã sã-şi reîntâlneascã fiul.
Aşa cã scuzaţi-ne.
Doamnã Collins, aş vrea sã vi-l prezint pe James E. Davis, şeful Poliţiei.
Mã bucur sã vã cunosc.
Nu ne bucurãm de foarte multã apreciere din partea presei zilele astea.
E bine sã fim de faţã când are loc un eveniment fericit, nu credeţi?
Ba da.
Sper cã bãieţii mei v-au tratat cum trebuie.
Mi-au spus cã pot sã reclam dispariţia abia dupã 24 de ore şi am crezut cã...
Aşa e procedura.
- Au fost extraordinari. - Bun.
Atunci nu cred cã vã deranjeazã dacã spuneţi asta presei.
Cã Poliţia din Los Angeles...
Femeile...
Aşteaptã puţin.
Înapoi, bãieţi.
ţine-i pe loc.
- Nu aveţi de gând sã...? - Nu e fiul meu.
Ce?
Ce spuneţi?
Nu e fiul meu.
Poate vã înşelaţi.
Nu mã înşel.
Pentru el au fost patru luni îngrozitoare, a slãbit mult, s-a schimbat...
Mi-aş recunoaşte propriul fiu.
Tot ce spun e cã sunteţi şocatã, iar el s-a schimbat.
Cum te cheamã?
Walter Collins.
E un nume comun.
Unde locuieşti, Walter? Ştii adresa ta de-acasã?
North Avenue 23, la numãrul 210, Los Angeles, California.
Şi ea e mãmica mea.
Doamnã Collins, ascultaţi-mã. Vã înţeleg...
Sunteţi confuzã acum, era şi de aşteptat.
Bãieţii la vârsta asta se schimbã atât de repede...
Am prevãzut asta în ancheta noastrã. Fãrã îndoialã, el e fiul dumneavoastrã.
Nu e Walter.
Nu e Walter pe care vi-l amintiţi.
De aceea e important sã-l luaţi acasã, ca sã vã convingeţi.
- Sã mã conving? - Pe mãsurã ce se familiarizeazã cu locul,
veţi avea timp sã vã reveniţi din şocul provocat de înfãţişarea lui schimbatã
şi vã veţi da seama cã e Walter al dumneavoastrã.
Vã jur, vã dau cuvântul meu cã e fiul dumneavoastrã.
Dacã aveţi vreo problemã, puteţi veni sã discutãm.
O voi rezolva.
Vã dau cuvântul meu. Credeţi-mã.
Doamnã Collins, nu mai are unde sã se ducã.
Vã rog.
Poate cã nu gândesc clar acum.
- Bine. - Nu gândiţi clar, aşa este.
Mulţumesc mult. Întoarceţi-vã.
- Ce simţiţi acum, cã v-aţi gãsit fiul? - Ce-aţi simţit când l-aţi revãzut?
- E greu de explicat. - A fost şocatã la început.
Nu l-a recunoscut pe bãiat, ceea ce e perfect normal,
pentru cã a trecut printr-o perioadã grea. Cum te simţi, bãiete? E bine acasã?
Da, e grozav.
Poliţia din Los Angeles e recunoscãtoare pentru munca depusã
de Poliţia din De Kalb pentru ca aceastã reîntâInire fericitã sã poatã avea loc.
LAPD-ul este dedicat servirii publicului în fiecare clipã.
Putem face o pozã mamei şi fiului, dle cãpitan?
Bineînţeles.
Apropiaţi-vã unul de celãlalt. Gata, bãieţi.
- Încã una, vã rog. - Aşa.
A fost bun sandvişul? Mai vrei lapte?
Nu.
Nu, mulţumesc.
Eşti plin de funingine, ar trebui sã faci o baie.
ţi-am pus pijamaua pe pat.
Te simţi bine?
Am alunecat. A naibii cadã!
E în regulã.
Eşti circumcis.
Ieşi!
Mişcã.
Ultima datã când l-am mãsurat pe Walter, era cu 10 centimetri mai înalt decât tine.
Cine eşti?
Ce cauţi aici?
Cine eşti?
Nu e fiul meu.
Nu ştiu de ce susţine asta, dar nu e Walter. E o greşealã.
Ne-am înţeles sã-l lãsãm sã se acomodeze.
E cu 10 centimetri mai scund.
- L-am mãsurat. - Poate aţi mãsurat greşit.
Sigur existã o explicaţie logicã pentru toate astea.
E circumcis...
...iar Walter nu e.
Doamnã Collins...
Fiul dumneavoastrã lipseşte de acasã de 5 luni.
Şi-a petrecut o parte din timpul ãsta alãturi de un vagabond necunoscut.
Cine ştie ce i-o fi fãcut nebunul acela?
Poate cã l-a circumcis.
Şi l-a fãcut mai scund?
- De ce nu mã ascultaţi? - Vã ascult, fir-ar sã fie.
Şi înţeleg ce simţiţi. S- a schimbat, fãrã îndoialã.
Amândoi aţi trecut printr-o experienţã groaznicã,
tocmai de aceea el are nevoie de dragoste şi ajutor din partea dvs.
Nu e fiul meu.
De ce faceţi asta, doamnã Collins?
De ce o faceţi?
Pãreţi perfect în stare sã aveţi grijã de bãiat.
Aveţi un salariu destul de bun pentru a-i acoperi nevoile personale,
nu înţeleg de ce fugiţi de responsabilitãţile dvs de mamã.
Nu fug de nimic, mai ales nu de responsabilitãţile mele.
Ba chiar am grijã de bãiatul acela acum,
pentru cã nu are pe nimeni.
Dar sunt îngrijoratã pentru cã aţi încetat sã-l cãutaţi pe fiul meu.
De ce sã cãutãm pe cineva care a fost deja gãsit?
- Pentru cã nu l-aţi gãsit. - Identitatea lui a fost confirmatã.
De cei mai buni specialişti în domeniul identificãrii copiilor.
Oameni care ştiu ce fac.
Şi eu nu?
Îmi pare rãu...
Vã sunt recunoscãtoare pentru tot ce aţi fãcut şi ştiu cât de mult vã strãduiţi.
Şi sã ştiţi cã nu vreau sã vã fac probleme.
Dar s-a comis o mare greşealã şi trebuie sã mã ajutaţi sã o repar,
ca sã îmi gãsesc fiul,
pânã nu e prea târziu.
Vã rog.
Nu vreau sã vã mai reţin, îmi pare rãu, m-am enervat.
Vã rog sã mã scuzaţi.
Da, domnule cãpitan?
Sara, dã-mi-l la telefon pe doctorul Tarr.
Doamna Collins? Sunt doctorul Earl W. Tarr.
Cãpitanul Jones m-a trimis.
Mã consultã uneori, în anumite cazuri referitoare la copii. Pot sã intru?
Da. Vã mulţumesc cã aţi venit.
Începusem sã cred cã nu m-a crezut.
Am venit ca sã punem lucrurile în ordine.
Unde-i bãiatul?
Iatã-l.
Frumos bãiat. Are ochii dumneavoastrã, nu-i aşa?
Şi nasul, puţin.
Bãiatul e în formã, deşi a trecut prin atâtea.
Aveţi un bãiat foarte energic, doamnã Collins.
Credeam cã aţi venit sã mã ajutaţi.
Aşa este.
Cãpitanul Jones a spus cã bãiatul a suferit serioase schimbãri fizice.
De aceea am venit. Sã vã asigur cã îngrijorarea dvs de mamã nu are rost.
Îngrijorarea mea de mamã nu e pentru el, deoarece nu este fiul meu.
Astfel de afirmaţii l-ar putea deprima pe bãiat, nu-i aşa?
Cãpitanul Jones a spus cã existã o schimbare a înãIţimii lui. Aşa este?
Da.
Veniţi.
Stai lângã perete.
E cu 10 centimetri mai scund.
Nu e niciun mister, doamnã Collins. Se ştie cã traumele psihice
pot afecta creşterea copiilor.
Din cauza stresului din ultimele 5 luni,
coloana lui vertebralã s-a contractat. E neobişnuit, dar foarte posibil.
Şi circumcizia?
E foarte posibil ca rãpitorul lui sã fi considerat cã aşa e bine.
La urma-urmei, circumcizia e o mãsurã igienicã.
Deşi cred cã a fost destul de traumatizant.
Nici nu mã mirã cã i-a fost afectatã memoria.
Existã o explicaţie medicalã pentru toate astea.
Dar e normal sã puneţi întrebãri.
Trebuie sã cunoaşteţi toate schimbãrile pe care le-a suferit de când a dispãrut.
Credeţi cã nu ştiu dacã este sau nu fiul meu?
Eu sunt mama lui.
Ceea ce înseamnã cã nu puteţi fi obiectivã.
Priviţi prin prisma unei emoţii puternice
un bãiat care s-a schimbat faţã de cum îl ştiaţi.
Nu mai e acelaşi bãiat acum.
Aşa cum un bãiat care pleacã la rãzboi e schimbat când se întoarce acasã.
Inima unei mame, condusã de intuiţie şi emoţie,
îşi dã seama de aceste schimbãri şi se revoltã.
Insistaţi cã acesta nu este fiul dumneavoastrã.
Dar asta nu schimbã lucrurile.
Voi supune teoria mea unui test al obiectivitãţii.
De acord?
- E absolut revoltãtor. - Calmaţi-vã şi ascultaţi-mã.
Ba nu, dumneavoastrã ascultaţi-mã.
Vã rog.
Acel aşa-zis doctor m-a fãcut sã par în faţa vecinilor
o mamã îngrozitoare, care nu-şi recunoaşte propriul fiu.
Şi ce-a aflat?
A gãsit ce a vrut sã gãseascã.
Ceea ce, evident, i-aţi spus sã gãseascã.
Doamnã Collins, nu aveţi de ce sã vã fie ruşine.
Nu asta e problema, dacã îmi e ruşine sau nu.
Problema e cã pierdeţi timpul, când ar trebui sã-l cãutaţi
pe fiul meu!
Dar raportul a fost finalizat, doamnã Collins.
Atunci vreau sã-l primesc şi eu, ca sã-l resping,
înainte sã-l mai vadã cineva.
Bine.
Da. Bunã ziua.
Am terminat. Pot sã mã duc în camera mea acum?
Da.
Noapte bunã, mami.
Nu-mi spune aşa!
Nu-mi mai spune aşa!
Nu sunt mama ta!
Îl vreau pe fiul meu înapoi!
Tu nu eşti fiul meu!
Îl vreau pe fiul meu înapoi!
Îmi vreau fiul înapoi!
Lua-te-ar naiba!
Îl vreau pe fiul meu!
Nu trebuia sã ţip la tine.
Eşti doar un copil şi...
...nu cred cã ştii ce faci,
şi nici câtã durere provoci.
Dar trebuie sã înţelegi cã fiul meu e viaţa mea.
El e tot ce am.
Indiferent ce crede poliţia,
indiferent ce crede toatã lumea,
noi doi ştim adevãrul, nu-i aşa?
Amândoi ştim cã tu nu eşti Walter.
Trebuie doar sã le spui cã nu eşti fiul meu.
Ca sã-mi poatã gãsi fiul.
Te rog...
Vorbim mâine.
Alo?
Sunteţi doamna Christine Collins?
Numele meu e Gustav Briegleb, sunt pastor al bisericii prezbiteriene Sf Paul.
Da, am ascultat ce aţi spus la radio şi vã mulţumesc.
Aţi citit ediţia de azi a ziarului "The Times"?
Nu.
Aruncaţi o privire şi apoi veniţi sã luaţi micul dejun la parohie,
cam peste o orã. Cred cã trebuie sã discutãm.
Cum?
"La solicitarea Poliţiei Los Angeles, dr Earl W. Tarr, specialist pediatru,
l-a examinat pe Walter Collins
pentru a stabili cauza scãderii în greutate,
a palorii, stãrii confuze şi a altor simptome
prezente de la întoarcerea la mama sa, lunea trecutã. "
Bine întors din condei, nu-i aşa?
Prezente de la întoarcerea bãiatului la mama sa...
Nu numai cã susţin clar cã sunteţi mama bãiatului,
dar insinueazã cã sunteţi, cumva,
responsabilã pentru aceste schimbãri
şi cã Poliţia e îngrijoratã de situaţia bãiatului aflat la dvs.
Gustaţi ouãle, sunt foarte bune.
"Am examinat bãiatul cu mare atenţie, a declarat dr Tarr,
şi este clar cã are ceva de spus. Sunt sigur cã"
peste ceva timp, bãiatul va spune tot ce s-a întâmplat cu el,
dar nu înainte de a cãpãta încredere în cine îl ascultã.
Pentru cã asta lipseşte aici, încrederea în spusele bietului puşti.
Când l-am examinat nu am gãsit nimic care sã contrazicã opinia Poliţiei.
De ce fac asta?
Pentru a nu recunoaşte cã au greşit şi v-au adus alt bãiat.
Oricine citeşte ziarul şi are ceva minte, îşi dã seama de asta imediat.
Din pãcate, nu e cazul a jumãtate dintre cititorii ziarului "The Times".
Dnã Collins, consider cã am o misiune, aceea de a scoate la ivealã
lucruri pe care Poliţia nu doreşte sã le aflãm vreodatã.
O poliţie care acţioneazã prin violenţã, abuzuri, crime,
corupţie şi intimidare.
Când Davis a devenit comandant al Poliţiei, acum doi ani, a spus...
Vom lupta împotriva bandiţilor înarmaţi de pe strãzile din Los Angeles.
Îi vreau morţi, nu vii.
Şi voi pedepsi drastic orice poliţist care va arãta milã faţã de un criminal.
A luat 50 dintre cei mai nemiloşi poliţişti
şi le-a dat mitraliere şi permisiunea de-a împuşca pe oricine le stãtea în cale.
I-a numit "Pistolarii".
Fãrã legi, fãrã procese, fãrã întrebãri, suspendãri sau investigaţii.
Doar grãmezi de cadavre, peste tot,
la morgã, în spitale, pe strãzi.
Şi nu pentru cã Poliţia ar fi vrut sã combatã criminalitatea,
ci pentru cã dorea sã elimine concurenţa.
Primarul Cryer şi jumãtate dintre poliţişti
controleazã jocurile de noroc, prostituţia etc.
Pentru cã, dacã le dai oamenilor libertatea de a face tot ce vor,
cum a dat Domnul în grãdina Edenului, exact asta vor face.
Poliţia asta nu acceptã critica,
nici sã fie contrazisã şi nici mãcar sã fie pusã în încurcãturã.
iar dumneavoastrã i-aţi pus în încurcãturã, ceea ce nu le convine deloc.
Vor face tot posibilul pentru a vã discredita.
Am vãzut asta de prea multe ori ca sã mã înşel acum.
De aceea am vrut sã discut cu dumneavoastrã.
Ca sã vã spun ce vã aşteaptã
si cã vã voi ajuta sã luptaţi cu ei.
Dacã doriţi asta.
Vã sunt recunoscãtoare pentru tot ce faceţi şi pentru tot ce aţi spus,
dar eu nu am nicio misiune.
Eu vreau doar ca fiul meu sã se întoarcã acasã.
Mulţi copii au fost victimele superficialitãţii poliţiei de aici.
Din pãcate, fiul dumneavoastrã nu e primul dar, dacã faceţi ceea ce trebuie,
ar putea fi ultimul.
Avea douã carii, care trebuiau umplute.
S-a împotrivit puţin, dar am avut eu grijã.
Şi?
Fiul dvs avea dinţii din faţã separaţi de un mic ţesut.
Eu îi aşezasem la 3 milimetri unul de celãlalt.
La bãiatul din cabinet nu existã distanţa asta.
Poate fi din cauza creşterii? Pentru cã asta vor spune.
În unele cazuri da, este posibil,
dar ţesutul dintre dinţii lui Walter împiedicã asta.
Dinţii nu se pot apropia decât printr-o operaţie de îndepãrtare a ţesutului
şi vã asigur cã acel bãiat nu a suferit o astfel de operaţie.
Vreţi sã scrieţi asta într-un document oficial?
Scuzaţi expresia, dar, la naiba, da.
Se pare cã trece efectul anesteziei.
Dar mai bine scriu scrisoarea aceea chiar acum.
Sã-i dãm puştiului puţin de gândit.
Dacã este el, s-a schimbat enorm. Ştii cine sunt?
Sunteţi profesoarã.
Da, dar şi profesorii au un nume. Care-i al meu?
Nu-mi amintesc.
Vã cunosc, dar nu-mi amintesc cum vã cheamã.
Doamna Fox. Acum du-te la locul tãu.
Nu am spus sã iei un loc, am spus sã te duci la locul tãu.
Trebuie sã ştii care este, l-ai ocupat aproape un an.
Doamnã Collins, dacã e fiul dvs, eu îmi înghit linia.
Nu numai cã dau în scris, dar sunt gata sã depun mãrturie la tribunal
sau în faţa preşedintelui Calvin Coolidge, dacã va fi nevoie.
Mulţumesc.
Ne vedem disearã, pentru emisiunea de la radio.
Succes.
Mã numesc Christine Collins. Bunã dimineaţa.
Pe 10 martie, fiul meu de 9 ani, Walter Collins, a dispãrut.
Şi dupã 5 luni de cãutãri, mi-a fost adus un bãiat din De Kalb, Illinois.
Mi s-a spus, ca şi vouã, cã acel bãiat este fiul meu.
Nu e fiul meu.
Poliţia din Los Angeles a greşit.
Şi acesta e motivul aşa-zisei sale transformãri.
Am scrisori de la profesorii şi medicii sãi,
în care se confirmã cã nu e fiul meu.
Voi face copii ale acestora şi le veţi primi mâine.
Am dat Poliţiei mai multe şanse de a-şi recunoaşte greşeala
şi a reîncepe cãutarea fiului meu.
Deoarece au refuzat,
sunt obligatã sã fac public cazul meu
şi sper cã aceasta îi va convinge
sã termine ce au început şi sã-mi gãseascã fiul.
Vã mulţumesc foarte mult.
Morelli, caut-o pe femeia aia şi adu-o aici.
Sã intraţi prin spate.
Da, domnule.
Pe aici, doamnã.
De ce intrãm prin spate?
Aşa e ordinul. În faţã e plin de reporteri.
Luaţi loc, doamnã. Cãpitanul Jones va veni imediat.
Cine vrea sã preia un caz de la Poliţia Cãlare Canadianã?
- Ybarra? - Ce? Au pierdut vreun elan?
E vorba de un tânãr imigrant ilegal, care trebuie extrãdat în Canada.
Locuieşte împreunã cu vãrul lui,
la o fermã de lângã Riverside, în Wineville.
Bine, mã ocup eu, tot n-am altceva de fãcut.
Doamnã Collins.
Puteţi sã-l lãsaţi pe bãiat aici. Va avea ea grijã de el.
Mari probleme ne-aţi mai fãcut, doamnã Collins.
Situaţia asta a pus în încurcãturã tot Departamentul de Poliţie.
Nu am vrut sã pun pe nimeni în încurcãturã.
Sigur cã nu. Doar aţi spus presei cã v-am adus alt bãiat, ca un compliment.
Dupã ce am lucrat luni de zile la cazul dumneavoastrã.
Vreţi sã ne faceţi de râs? Asta vã dã satisfacţie?
Sigur cã nu.
Vreau sã-mi gãsiţi fiul.
Ştiţi care e problema dvs? Vreţi sã evitaţi rãspunderile dvs ca mamã.
Vã plãcea sã fiţi o femeie liberã, nu? Sã nu vã faceţi griji pentru copil,
sã vã duceţi unde vreţi, sã faceţi tot ce vreţi,
sã vã întâIniţi cu cine vreţi...
Dar noi v-am gãsit fiul, L-am adus înapoi
şi acum e un obstacol pentru dumneavoastrã.
De aceea, aţi pus la cale planul ãsta,
ca sã-l ia statul şi sã-l creascã în locul dumneavoastrã.
- Nu-i aşa? - Nu este adevãrat.
Nu? Şi bãiatul spune cã e fiul dvs. De ce ar susţine asta?
Cum sã se fi gândit sã facã asta?
Nu ştiu. Ştiu doar cã minte.
Poate cã da. Poate cã e un mincinos.
Dar aşa a fost învãţat, nu?
Amândoi sunteţi nişte mincinoşi.
Sunteţi o mincinoasã şi faceţi numai probleme.
Pãrerea mea e cã n-aveţi ce cãuta pe strãzile din Los Angeles.
Pentru cã ori minţiţi cu bunã ştiinţã,
ori nu puteţi deosebi minciuna de adevãr.
Care din douã?
Sunteţi o mamã rea sau faceţi pe nebuna? Pentru cã eu nu vãd alte alternative.
Nu vã permit...
Vreţi experţi şi doctori? Am şi eu câţiva.
Doamnã Collins, insistaţi în continuare cã bãiatul de afarã nu e fiul dvs?
Da.
- Vã rog, întoarceţi-vã. - Ce?
- O sã vã rãniţi. - Ce faceţi? Nu puteţi face asta.
O veţi interna pe deţinutã
la Spitalul Municipal din Los Angeles, secţia de psihiatrie.
Ce?
În fişa ei va scrie aşa:
Acuzata susţine cã a fost înşelatã de Poliţie şi de alte persoane,
care i-au adus un bãiat şi apoi au încercat sã o convingã
cã e al ei, dar ea susţine cã nu este.
Luaţi-o.
Doamna Collins s-a prezentat la noi pe 10 martie 1928,
când a reclamat dispariţia fiului ei în vârstã de 9 ani.
Bãiatul a fost dispãrut pânã în luna august 1928.
De la întoarcerea lui, ea s-a plâns cã nu fiul ei
şi a cerut în repetate rânduri sã fie gãsit.
Suferã de paranoia, mania persecuţiei
şi percepţie deformatã a realitãţii.
Poate fi un pericol pentru ea însãşi sau pentru alţii.
Recomandãm internarea ei la Psihiatrie, pânã când îşi va recãpãta raţiunea.
- Numele? - Collins, Christine.
- E o greşealã... - Numele ofiţerului rãspunzãtor?
Cãpitanul JJ Jones, Poliţia Lincoln Heights.
Nu, vã rog. Poliţia vrea sã mã pedepseascã...
Dacã nu vã calmaţi, vã pun în cãmaşã de forţã. Asta vreţi?
- Nu, doamnã. - Atunci purtaţi-vã frumos.
Cod 12.
Depãrtaţi picioarele.
Mai mult.
Intraţi.
Aceasta e rezerva dumneavoastrã. Doctorul a plecat, dar vã va vedea mâine.
- Trebuie sã vorbesc cu un şef de aici. - Îmi pare rãu.
Asta e camera mea.
Pot sã dau un telefon?
Aveţi voie doar dacã vã purtaţi frumos.
Nu sunt permise ziare, reviste, radiouri, cãrţi
sau obiecte ascuţite. E spre binele dumneavoastrã.
Nu, asta e camera mea.
Camera mea.
Nu, asta e camera mea.
Camera mea.
Vreo problemã?
S-a încins cam tare, asta e tot.
O sã-şi revinã imediat.
Vrei sã mã ajuţi? Caut ferma Northcott, din Wineville.
Ferma Northcott?
Da, aproape aţi ajuns.
Mergeţi înainte, spre vest, vreo 5 kilometri.
Apoi o luaţi la dreapta
şi drept înainte şi aţi ajuns.
S-a întâmplat ceva acolo?
Nu. Anchetez un caz legat de un minor.
- Mersi pentru ajutor. - Cu plãcere.
Vino încoace!
Sunt de la poliţie.
Am mandat pentru un minor pe nume Sanford Clark.
Deschide uşa şi dã-te la o parte.
Înceteazã!
Opreşte-te
sau îţi apãs faţa de podea.
Înceteazã.
Dã mâinile încoace.
Iisuse! Ce-i cu tine, puştiule?
Nu ştii cã e ilegal sã ataci un poliţist?
Ce mai conteazã acum?
Doar te trimitem înapoi în Canada, bãiete.
Nu e sfârşitul lumii.
Ce?
Nu mai poţi rãmâne în SUA cât vrei tu, amice.
- Nicio veste de la doamna Collins? - Absolut nimic.
Du-te acasã la ea şi vezi ce face. Dacã nu e acolo, întreabã vecinii.
Sunt pastorul Gustav A. Briegleb, de la biserica presbiterianã Sfântul Paul.
Vã aduc cuvântul Domnului la Radio KGF. Bunã seara.
Speram sã avem un oaspete în aceastã searã, dar întârzie.
Iar dacã ea nu e aici, ca sã vã spunã ce a spus presei azi dupã-amiazã,
vã voi lãmuri eu, pe cât posibil.
Vã voi spune ce s-a întâmplat şi voi continua sã vã spun,
în fiecare searã, aici, pânã când cineva va face ceva în aceastã privinţã.
Aş dori un bilet spre Canada.
La Alberta sau Vancouver, orice tren pleacã în seara asta.
Nu am nimic pânã acolo în seara asta. Tot ce pot face
e sã vã dau un bilet pânã la Seattle.
De acolo, luaţi o cursã localã sau treceţi graniţa cu maşina.
E în regulã.
- Dus-întors? - Numai dus.
15 dolari.
Mulţumesc. Cãlãtorie plãcutã.
Micul dejun e peste jumãtate de orã.
Trebuie sã vorbesc cu medicul-şef.
Sala de mese e în capãtul culoarului. Medicul vã va chema când va putea.
Ar trebui sã mãnânci.
Sã mãnânci e normal.
Trebuie sã faci tot ce poţi ca sã pari normalã.
E singura ta şansã.
- Mã numesc Carol Dexter. Tu? - Christine. Christine Collins.
Mãnâncã tot. Ştiu cã e greu, dar trebuie sã încerci.
Am auzit vorbindu-se. Eşti aici cu Codul 12?
Din ordinul Poliţiei?
Doctorii de aici îşi imagineazã cã, dacã Poliţia te-a adus aici,
trebuie sã existe un motiv.
La mine, nu existã un motiv.
Sunt perfect sãnãtoasã mintal. Şi le voi dovedi.
Cum?
Cu cât încerci sã te porţi mai normal, cu atât pari mai nebunã.
Dacã râzi prea mult, eşti istericã. Dacã nu zâmbeşti, eşti depresivã.
Iar dacã rãmâi impasibilã, eşti retrasã emoţional
şi, poate, catatonicã.
Te-ai gândit mult la asta?
Da. Nu-ţi dai seama?
Eşti cu Codul 12, la fel ca mine.
Suntem aici pentru exact aceleaşi motive.
Amândouã ne-am pus rãu cu Poliţia.
O vezi pe femeia de acolo?
A fost mãritatã cu un poliţist care o bãtea mereu.
Când a vrut sã spunã cuiva,
a adus-o aici.
Iar cea de-acolo...
Poliţiştii l-au bãtut mãr pe fratele ei.
I-au rupt ambele mâini.
Iar când a vrut sã spunã totul presei...
Şi tu?
Eu muncesc noaptea...
Adicã...lucrez, noaptea.
În cluburi. În centru.
Un client începuse sã mã loveascã şi nu se mai oprea,
aşa cã l-am reclamat şi s-a dovedit cã era poliţist.
Cât ai clipi...am ajuns aici.
Dar nu e posibil aşa ceva.
Glumeşti?
Se ştie cã femeile sunt fragile, emotive, fãrã logicã,
şi fãrã minte.
Şi dacã spun ceva care deranjeazã,
sunt nebune date dracului.
Scuzã-mi limbajul.
Dacã suntem ţicnite, nimeni nu trebuie sã ne asculte.
Cine e mai credibil? O nebunã care vrea sã strice reputaţia Poliţiei
sau un poliţist?
Ajunse aici, ori ne purtãm cum trebuie şi ne ţinem gura, ori nu mai plecãm.
Sau plecãm acasã aşa.
Opreşte-te.
Te rog.
Clark...Sanford Clark.
Aici.
Actele sunt gata. Vei fi extrãdat în Canada poimâine.
Poliţia va hotãrî ce va face cu tine dupã aceea.
Sper cã şederea ta aici te-a convins sã nu mai încerci sã treci graniţa ilegal.
Staţi puţin.
Vreau sã vorbesc cu poliţistul care m-a adus aici.
- Sigur are ceva mai important de fãcut. - Vã rog.
E important.
Christine Collins.
Dnã Collins, sunt dr. Jonathan Steele. Vã rog, luaţi loc.
Sper cã v-aţi simţit bine la noi pânã acum.
Da.
Credeam cã v-a fost dificil la început.
Sigur cã a fost foarte dificil, dar...
m-am simţit destul de bine.
Vãd cã v-au luat probe de sânge.
Pentru testul Wasserman. Sã vadã dacã am sifilis.
Pentru cã poate afecta mintea.
Faptul cã aţi fost testatã pentru sifilis
v-a supãrat?
Nu, mi s-a spus cã e procedura standard, aşa cã nu m-a deranjat.
Chiar e procedura standard.
Trebuie respectatã întocmai.
Îmi imaginez cã pe unii i-ar putea deranja, dar
eu am înţeles.
În fişa dvs. scrie cã sunteţi convinsã cã poliţia
l-a înlocuit cu un bãiat fals pe fiul dvs.
Nu e un bãiat fals,
dar nu e bãiatul meu.
Mi-au adus alt bãiat. Fiul meu e încã dispãrut.
Ciudat, pentru cã am aici un articol dintr-un ziar
cu fotografia dvs la garã, întâmpinându-vã fiul.
Dumneavoastrã sunteţi în fotografie, nu-i aşa?
Da.
Deci, la început, era fiul dumneavoastrã.
iar acum nu mai este fiul dumneavoastrã.
Vi se întâmplã demult sã vedeţi oamenii schimbaţi, altfel decât sunt?
Oamenii nu se schimbã.
Nu credeţi cã oamenii se schimbã?
Nu asta am...
Poliţia vã persecutã?
Nu.
Poliţia e aici ca sã vã protejeze.
- Da. - Într-adevãr?
Da.
Ciudat, pentru cã, atunci când aţi fost adusã aici,
i-aţi spus asistentei-şefe
cã Poliţia conspirã împotriva dvs.
şi vrea sã vã pedepseascã cu bunã ştiinţã.
Ori asistenta-şefã şi rezidentele de aici
conspirã şi ele împotriva dumneavoastrã,
ori dvs v-aţi schimbat pãrerea.
Aveţi des probleme
în a deosebi realitatea de fantezie, doamnã Collins?
Îmi pare rãu cã v-am chemat pe vremea asta, dar bãiatul a insistat.
Nu-i nimic. O sã vãd ce-are de spus şi o sã plec acasã.
Afarã plouã cu gãleata.
Sper sã merite.
Iarãşi tu, da?
Ia sã vedem.
Nu e uşor, bine?
Nici sã vin pânã aici pe ploaia asta nu a fost uşor.
Vãrul meu e Gordon Northcott.
E proprietarul fermei unde m-aţi gãsit.
A zis cã mã lasã sã stau acolo dacã am grijã de fermã
când e el plecat.
Treburi mãrunte, ceva de genul ãsta.
A zis cã pot sã rãmân cât vreau.
Am crezut cã o sã pot sã şi plec când vreau.
Vrei sã spui cã te-a ţinut prizonier?
Când am ajuns eu acolo, pãreai liber ca o pasãre.
Puteai sã pleci oricând.
Ba nu.
Ce-i asta?
- O justificare a şederii tale ilegale? - Nu.
Nu e vorba de asta.
- Nu am timp de aşa ceva, da? - Ascultaţi-mã.
- El a zis... - Ce?
Ce a zis?
A zis cã, dacã încerc sã fug, mã omoarã.
Nu ştiţi cum e el,
ce-am fãcut noi, ce m-a pus sã fac.
Bine. Atunci ia-o de la început.
Ce te-a pus sã faci?
Am omorât nişte copii.
Ce?
N-am vrut, jur, m-a obligat sã-l ajut.
A zis cã, dacã nu vreau, mã omoarã şi pe mine.
Trebuie sã mã ajutaţi, vã rog.
Mi-e fricã. Nu vreau sã merg în iad pentru cã am omorât copii.
Ce copii? Despre ce vorbeşti?
Nu ştiu, nu le ştiam numele.
Numele?
Câţi?
Câţi copii?
În total?
Vreo 20, cred.
Minţi.
Ba nu, e adevãrat, jur.
Vrei sã spui cã ai ucis 20 de copii?
Da!
De fapt, nu i-am mai numãrat, dupã un timp.
Gordon a zis cã unul sau doi poate cã au scãpat.
Nimeni nu omoarã din senin 20 de copii, da?
Noi am fãcut-o.
Cum?
Aducea doar unul sau doi o datã, uneori câte trei.
Ştiam mereu când urma sã plecãm.
Curãţa maşina.
Verifica dacã sunt bune cauciucurile.
Verifica motorul.
Îi era teamã cã
maşina se va strica şi ne vor prinde.
De fiecare datã, mergeam în altã direcţie.
Niciodatã de douã ori în aceeaşi parte a unui oraş.
Uneori mergeam cu maşina ore întregi.
Pânã gãseam pe cineva.
Aici erai.
Te-am cãutat ca disperaţii.
Ce?
Ai tãi au avut un accident.
Ne-au trimis sã te cãutãm. Sunt grav rãniţi.
Poliţia i-a dus la spital, dar n-au avut timp sã te caute,
aşa cã ne-au trimis pe noi.
Haide, urcã. Repede.
Trebuie sã te ducem la spital.
Ca sã-ţi vezi pãrinţii.
Puţini copii urcã în maşina unui strãin, dar, dacã vãd acolo alt copil,
sunt convinşi mai uşor.
Vãzându-mã, se gândeau
cã, dacã eu sunt acolo,
nu li se poate întâmpla nimic.
De câte ori urca unul în maşinã, îmi venea sã mor.
Când ajungeam înapoi la fermã îi închideam în coteţul pãsãrilor.
Vã e foame?
Pãzeşte uşa, Sanford.
Fii atent la uşã.
Ce-i?
Nu vã fac niciun rãu.
Vã e teamã cã vã fac vreun rãu?
Nu vã fac niciun rãu.
Vino încoace.
Uneori, o fãcea imediat.
Alteori aştepta.
Mai aducea câţiva, pânã se adunau vreo patru sau cinci.
Da!
Nu mai ţipaţi.
Sanford, ţi-am zis sã fii atent la uşã!
Uneori
lãsa unul sau doi în viaţã.
Mai mult morţi decât vii, de fapt.
Îmi spunea
"Terminã-i, Stan, terminã-i pe toţi
sau te termin eu pe tine!"
Şi aşa fãceam.
I-am omorât.
Asta am fãcut.
I-am omorât, Doamne, i-am omorât!
Dumnezeule!
Uitã-te la mine.
Pe copiii aceia, dacã i-ai mai vedea,
crezi cã i-ai recunoaşte?
Nu ştiu.
S-ar putea.
N-am mai actualizat alea de mult dar, totuşi...
Poate cã...
Uitã-te la astea, bine?
Dacã recunoşti pe cineva, pune poza pe masã.
Îmi pare rãu.
Doamne!
Eu n-am vrut, el m-a obligat.
Walter Collins, 9 ani Los Angeles
La naiba.
Şi ãsta?
Uitã-te.
Eşti sigur?
Sunt sigur.
Iisuse Hristoase!
Doamne!
Doamne...
Iisuse Hristoase!
Ticãlosul...
Minte. Te-ai prostit la cap, Les?
20 de copii, domnule.
Îşi bate joc de tine. Ştie cã a intrat în bucluc,
aşa cã a inventat o poveste cum cã a fost forţat sã rãmânã aici.
Cu tot respectul, domnule, nu cred.
Nu l-aţi vãzut. Puştiul e speriat de moarte.
L-a recunoscut pe acel bãiat, Collins, dar noi l-am gãsit, ai uitat?
Nu ai citit ziarele?
Sau poate cã le-ai citit. Asta era?
Domnule, ascultaţi-mã...
Îmi cer scuze, domnule cãpitan, dar a venit din nou.
Cine?
Pastorul Briegleb. Întreabã de Christine Collins.
Spune-i ticãlosului sã plece naibii din clãdirea Poliţiei,
sau îl arestez pentru tulburarea liniştii publice.
Am încercat, dar a zis cã nu pleacã. Nici el, nici prietenii lui.
Ce naiba?
Iisuse.
Incredibil.
Domnule cãpitan?
- Ybarra... - Da?
Fii atent.
Lasã tot şi întoarce-te imediat aici.
Regulamentul spune cã orice acuzaţie de crimã
trebuie investigatã.
E vorba de nişte copii, pentru numele lui Dumnezeu!
Regulamentul e cum spun eu.
Îţi ordon sã te întorci aici cu puştiul ãla, ai înţeles?
Nu discuta cu nimeni şi adu-l aici pe puşti. Clar?
Cu nimeni.
Domnule cãpitan Jones...
Bãieţi...
Ce naiba aţi fãcut cu Christine Collins? Şi nu încercaţi sã minţiţi,
pentru cã mai mulţi vecini au vãzut-o în maşina Poliţiei.
Doamna Collins a fost pusã sub protecţia autoritãţilor,
ca urmare a unei crize nervoase.
Ce?
Primeşte cel mai bun tratament posibil. Şi cu asta am terminat.
Urmãtoarea.
- Haide, tu urmezi. - Pentru ce?
Pentru medicament.
Ce fel de medicament?
O sã-ţi facã bine. Te va ajuta sã te relaxezi.
Nu vreau sã mã relaxez.
- Trebuie sã-l iei. - Dar nu ştiu ce este!
Domnule doctor Steele!
Las-o.
Nu vreau sã iau nimic, nu ştiu ce e, nu am nimic,
aşa cã nu am nevoie de medicamente.
Nu aveţi nimic.
Nu am nimic.
Nu, vã simţiţi bine.
Da, aşa este.
Pãi, atunci nu aveţi nimic împotrivã sã semnaţi asta.
Astfel, recunoaşteţi cã v-aţi înşelat când aţi spus cã bãiatul
pe care vi l-a adus Poliţia nu este al dumneavoastrã,
cã Poliţia a procedat corect când v-a trimis aici pentru observaţii
şi cã întreaga rãspundere vã aparţine. Semnaţi.
Nu semnez aşa ceva.
Înseamnã cã starea dumneavoastrã nu s-a ameliorat.
Semnaţi şi veţi pleca de-aici chiar mâine dimineaţã.
Dar nu m-am înşelat. Nu e fiul meu.
Fiul meu e încã dispãrut.
Doamnã Collins, deveniţi cam agitatã.
Da, dar...Nu semnez, pentru cã nu este fiul meu!
Infirmier!
Acela nu e fiul meu.
- Infirmier! - Fiul meu a dispãrut!
Pacienta are o crizã de isterie.
Administraţi-i un sedativ!
Nu vreau!
Încetaţi!
Deschide gura.
Înghite.
Nu te bãga!
Nu te priveşte.
Nu te bãga. E treaba poliţiei.
Voi, toate. Nu vã bãgaţi sau veţi avea probleme.
Nu ai destule probleme cu legea, fiind o târfã?
Atac asupra unui cadru medical. În sala 18.
Nu! Opriţi-vã!
Încetaţi!
Haide, bãiete.
Walter Collins, 9 ani.
Scuzã-mã.
E în regulã, îl preiau eu.
Dar...
Trebuie sã-i punem nişte întrebãri.
Mulţumesc. Sã mergem.
Freddy, Ross, veniţi cu mine. Vã explic totul pe drum.
Am înţeles.
Nu trebuia sã faci asta.
Aşa am vrut eu.
M-am simţit bine.
Am pierdut doi bebeluşi din cauza unor medici perverşi.
N-am avut ce face.
N-am avut cum sã lupt împotriva lor.
Tu ai. Sã nu te opreşti.
Nu.
Sã-i ia naiba, pe ei şi pe toţi ai lor.
Nu aşa vorbeşte o doamnã.
Pãi...
Uneori exact aşa trebuie sã vorbeşti.
Da?
Când nu mai ai nimic de pierdut.
Nu ai voie aici.
Controleazã casa.
Tu, hambarul.
Nu e nimeni.
Nici aici.
Adu o lopatã.
Bine.
Sã mergem.
Haide.
Aratã-mi.
Haide, aratã-mi.
Acolo?
Sigur?
Da.
Sapã.
Tu i-ai îngropat, tu o sã-i dezgropi.
Haide, sapã.
Fã ce-ţi spun. Sapã.
Doamne...
Sunaţi la secţie.
Sã vinã urgent legistul şi toţi poliţiştii pe o razã de 35 km.
Apoi daţi-l în urmãrire pe Gordon Stewart Northcott.
Datele lui sunt în maşinã. Haideţi.
Opreşte-te, bãiete.
Poţi sã te opreşti. S-a terminat.
De-acum ne ocupãm noi de tot.
De-acum ne...
Ne ocupãm noi de tot, da?
Gata, s-a terminat.
E în regulã.
E în regulã. S-a terminat.
Fişa.
Retrage-te, te rog.
Vãd cã refuzaţi în continuare medicaţia şi hrana.
Şase zile, doamnã Collins, şi niciun progres.
Va trebui sã recurgem la mãsuri mai drastice.
Dar poate vreţi sã dovediţi cã vã simţiţi mai bine,
semnând asta.
Du-te naibii, tu şi toţi ai tãi.
Camera 18.
Vreau sã vorbesc cu cineva din conducere, imediat.
Vã rog.
Cine e şef aici?
Eu sunt medicul-şef.
Sunteţi medicul care a internat-o pe Christine Collins?
Îmi pare rãu, nu discutãm despre cazurile noastre cu nimeni.
Ba despre acesta veţi discuta. Citiţi aici.
Citiţi.
Opriţi-vã.
Doamnã Collins, pentru ultima datã. Vreţi sau nu sã semnaţi scrisoarea?
Nu.
Puteţi pleca.
Ce?
Hainele dumneavoastrã sunt alãturi, vã puteţi schimba acolo.
- Alãturi? - Da, exact.
Du-te sã-i arãţi.
Dumnezeule.
Sorã, vreau sã vãd orice hârtie aveţi privind cazul dnei Christine Collins,
chiar în clipa asta. Ai înţeles? Absolut tot.
Când va fi externatã?
Uraganul loveşte Palm Beach! Babe Ruth loveşte şi câştigã!
Cadavre de copii gãsite în Riverside!
Cea mai gravã crimã comisã vreodatã în Los Angeles!
Bãiatul Collins, presupus mort!
Doamnã Collins, îmi pare foarte rãu.
Domnule cãpitan, modul în care v-aţi ocupat de cazul Christine Collins
a expus Poliţia oprobriului public.
Putem fi traşi la rãspundere atât civil, cât şi penal.
Nimeni nu putea şti ce s-a întâmplat la ferma aceea.
Nici noi, nici Comisariatul local.
În ceea ce-o priveşte pe doamna Collins,
încã nu sunt convins cã fiul ei se aflã printre victime.
- Nu? - Nu.
Patru bãieţi din fotografiile cu copii dispãruţi seamãnã cu el.
Poate cã Sanford Clark s-a înşelat.
Poate cã da. Şi atunci mã întreb.
Cui îi pasã?
Domnule?
Primarul vrea ca povestea asta sã fie uitatã.
Eu vreau ca povestea asta sã fie uitatã.
Iar pentru asta, trebuie sã nu mai susţii
cã Walter Collins nu se aflã printre bãieţii ucişi la ferma aia.
Pentru cã, dacã bãiatul pe care l-ai adus nu e Walter Collins şi nu e nici mort,
atunci unde naiba e?
Oamenii vor vrea sã ştie de ce nu l-am gãsit,
de ce nu ne facem treaba.
Dar dacã, pe de altã parte,
este sau ar putea fi printre cei ucişi în Wineville,
atunci nu vor mai fi întrebãri.
E un moment de stânjenealã prin care va trebui sã treci.
Dar mai bine o micã stânjenealã decât o mare problemã, nu-i aşa?
Da, domnule.
Bãiatul e dispãrut de aproape un an.
Dacã era sã fie gãsit, s-ar fi întâmplat pânã acum.
Indiferent dacã e la ferma aia sau nu, probabil e mort pe undeva.
Mama lui mai bine acceptã acum decât mai târziu, nu crezi?
- Da, domnule. - Bine.
Asta e tot, dle cãpitan.
Dacã asta vrei, atunci am terminat.
Sunã la închisoare şi spune-le cã-l trimitem acolo pânã la proces.
Staţi puţin. N-am fãcut nimic. Atunci nici mãcar nu eram aici.
Susţinând cã eşti Walter Collins, ai împiedicat o anchetã a poliţiei
asupra unui caz de rãpire şi crimã.
Poţi fi acuzat de complicitate la crimã. Şi asta e foarte rãu.
La închisoare e mult mai rãu ca la casa de corecţie sau la orfelinat.
Mult mai rãu.
Nu puteţi face asta. Sunt doar un copil.
Şi Sanford Clark e copil. Are 15 ani. Şi merge la închisoare.
Toţi criminalii şi complicii lor merg la închisoare. Se ştie asta.
Luaţi-l de aici. Nu mai am ce face.
Staţi, nu vreau la închisoare.
Dovedeşte-o.
Ştiam cã la Los Angeles se fac filmele cu Tom Mix.
M-am gândit cã o sã mã întâInesc cu Tom Mix şi poate mã lasã
sã-i cãlãresc calul.
Pe calul lui îl cheamã Tony, ştiaţi asta?
Cum vã simţiţi?
Bine.
O maşinã a poliţiei e încã în faţã.
Cred cã aşteaptã sã vadã ce avem de gând sã facem.
- Mã duc acasã. - Şi apoi?
Apoi mã voi gândi la ce le-au fãcut acelor femei
şi la ce au fãcut în cazul lui Walter.
Mereu îi spuneam sã nu înceapã niciodatã o bãtaie, dar întotdeauna sã o termine.
Nu eu am început bãtãlia asta, dar o voi termina.
Dnã Collins, cred cã aţi câştigat suficientã notorietate
încât sã nu vinã poliţia dupã dvs. în vãzul lumii.
Dar trebuie sã vã avertizez cã
asta s-ar putea schimba dacã-şi vor considera poziţia ameninţatã.
Chiar foarte repede.
Ce-o sã mai îmi facã acum?
N-au nimic împotriva mea.
Mã duc acasã acum.
Vancouver, Canada 20 septembrie 1928.
Bunã, surioarã.
Gordon.
Nu ştiam cã te-ai întors în oraş.
Da, am venit acum câteva zile.
Am vrut sã-ţi fac o surprizã. E în regulã?
Da.
Sigur cã da.
Intrã.
Unde e nepoţica mea?
S-a dus în oraş. Se întoarce disearã.
Bob e aici.
Bine, o sã-l întreb dacã pot sã stau la voi câteva zile.
- Sã stai? - Da.
Pot sã mã duc pânã la baie?
Drumul a fost lung şi aş vrea sã fac un duş.
Desigur.
El era?
Bine, du-te la vecini, iar eu voi chema poliţia.
Fugi.
Centrala. Unde vã fac legãtura?
E la etaj.
Voi intraţi prin spate.
Doamnã Collins, aş dori sã vi-l prezint pe prietenul meu, domnul Hahn.
Doamnã Collins...
Sincere condoleanţe pentru pierderea suferitã.
Putem intra?
Vã mulţumesc, dar încã nu au fost identificate
rãmãşiţele pãmânteşti ale fiului meu.
Ştiu cã nu vã e uşor.
Fiica mea a murit de poliomielitã, acum 5 ani.
Nu existã zi în care sã nu mã gândesc,
"Trebuie sã-i spun asta lui Claudine". Apoi îmi amintesc cã ea nu mai e.
Vã rog sã luaţi loc.
Am dat telefoane toatã dimineaţa,
pentru o audienţã la Comisariatul de Poliţie,
dar mi-au spus sã nu depun mãrturie şi sã nu chem martori,
pentru cã nu e necesar.
Ştiu. Potrivit surselor mele, Comisariatul va susţine
cã Jones şi Poliţia din Los Angeles nu au greşit absolut cu nimic
şi cã întreaga vinã aparţine bãiatului.
iar pe dumneavoastrã au fost obligaţi sã vã interneze, ca sã fiţi în siguranţã.
Cred cã trebuie sã angajez un avocat şi sã-i dau în judecatã.
Am fost la cel mai bun avocat din oraş, care a pledat în 4 procese
împotriva Primãriei şi a câştigat. Din pãcate, nu ne putem permite
sã îl angajãm.
Înţeleg.
De aceea eu voi face asta gratis.
E o onoare pentru mine sã vã apãr cauza, doamnã Collins.
În 15 ani de când sunt avocat nu am vãzut niciodatã pe cineva
sã lupte cu atâta hotãrâre
împotriva unei nedreptãţi atât de evidente.
Mulţumesc.
Da?
Numele meu e S.S. Hahn şi am un ordin judecãtoresc
pentru eliberarea imediatã a tuturor femeilor internate
în aceastã instituţie pe baza aşa-numitului Cod 12,
în vederea unei anchete oficiale pentru stabilirea motivelor internãrii lor.
Îmi pare rãu, dar medicul-şef nu...
Doamnã, nu aţi înţeles.
Ori le daţi drumul persoanelor menţionate,
ori veţi ajunge dvs dupã gratii.
Nu vã pot permite...
Doamnã, daţi-vã la o parte.
D-le Northcott, aveţi vreun comentariu privind arestarea dumneavoastrã?
Nu, mã simt bine.
Am fost într-o micã vacanţã, a fost o vacanţã foarte plãcutã.
Poliţia a avut grijã sã mã distrez grozav.
Cum aţi fãcut ca sã nu fiţi prins?
Pãi, am fost prins, nu-i aşa?
Credeam cã nici nu vor sã mã prindã, pânã de curând.
Nici nu au încercat.
Valiza mea încã are iniţialele mele pe ea.
Ştiţi de ce vã cãuta poliţia?
Nu, dar cred cã ar fi mai bine dacã nu mi-aş da cu pãrerea.
Nu aveţi nimic sã le spuneţi pãrinţilor copiilor pe care i-aţi ucis?
Nu comentez.
Domnule primar Cryer...
Ce surprizã.
Ca şi astea.
Citaţii, cereri pentru depoziţii, interogatorii,
toate cerute de domnul Hahn şi noua lui clientã, Christine Collins.
Nu le citi acum.
Vei primi imediat un exemplar din fiecare.
Consiliul municipal a mai hotãrât
sã se implice în povestea asta, începând chiar de acum.
Fir-ar sã fie!
Credeam cã totul va fi uitat.
E an electoral, nu-mi permit astfel de subiecte de ziar.
Va fi uitat, domnule. I-am dat cãpitanului Jones instrucţiuni clare.
Mã tem cã scuzele lui publice nu vor fi suficiente.
Dacã îl scoatem din peisaj pentru un timp,
poate cã spiritele se calmeazã, pânã la sfârşitul audierilor.
Ce se întâmplã?
E cea mai mare manifestaţie pe care am vãzut-o vreodatã.
Manifestaţie?
Da, în favoarea acelei femei, Collins, îţi vine sã crezi?
Doamne!
Misterioase sunt cãile Domnului, doamnã Collins.
Doamnelor şi domnilor, atenţie, vã rog.
În aceastã salã s-au adunat mai mulţi oameni ca niciodatã.
De aceea, vã rog sã vã abţineţi de la orice fel de manifestare.
Suntem aici pentru a cunoaşte toate detaliile acestui caz
şi vom asculta pe toatã lumea,
chit cã vom sta aici o sãptãmânã întreagã.
Domnule Thorpe, nu vãd aici pe nimeni de la Comisariatul Poliţiei.
Este în salã cineva de la Departamentul de Poliţie?
Comandantul Davis este aici?
Cãpitanul Jones este aici?
- Reprezintã cineva Poliţia? - Sã mergem în sala de vizavi puţin.
Trebuie sã vedeţi ceva.
Nu-mi place cã trebuie sã amân şedinţa înainte chiar de a începe,
dar trebuie sã dau câteva telefoane.
Poliţia a vrut audieri cu uşile închise,
pentru a evita exact haosul care existã peste stradã.
Doamnã Collins.
Sunt Leanne Clay.
El este soţul meu, John.
Vreau sã-mi exprim întreaga compasiune.
Ne-a fost greu când aşteptam sã ne spunã ceva de fiul nostru, David,
dar ce se întâmplã acum
ceea ce v-a fãcut Poliţia
este, pur şi simplu
de neconceput.
Ridicaţi-vã.
- Vã rog sã luaţi loc. - Aduceţi-l.
Bunã.
Te-am vãzut în ziare.
Mare curaj ai avut sã înfrunţi poliţia aşa.
Acuzatul e rugat sã se ridice.
Gordon Stewart Northcott,
eşti acuzat de comiterea a trei crime cu premeditare
şi a altor 17 delicte anchetate de Procuratura localã.
Cum pledezi?
Nevinovat, onoratã instanţã.
Poţi sã iei loc, domnule Northcott.
Pentru cã acuzatul ar putea fugi în afara ţãrii,
nu va fi stabilitã nicio cauţiune.
Curtea a stabilit ca audierile preliminare sã aibã loc mâine dimineaţã.
Copilul Walter Collins a fost dat dispãrut pe 10 martie 1928.
Apoi a fost dat în cãutare la nivel naţional.
Pe 18 august, am primit o telegramã în care eram anunţaţi
cã un bãiat cu semnalmentele lui a fost gãsit în De Kalb, Illinois.
La interogatoriu a afirmat cã e Walter Collins.
Am fãcut demersurile necesare aducerii lui înapoi în California.
Iar doamna Collins v-a spus cã nu este fiul ei.
Da, i-a contestat identitatea, în pofida tuturor dovezilor.
Dar, dupã cum au demonstrat evenimentele ulterioare, avea dreptate.
Ce v-a determinat sã o internaţi într-un spital de psihiatrie?
Dacã bãiatul era sau nu fiul ei nu a contat când am decis asta.
În acea perioadã, ea se comporta ciudat.
Avea o atitudine rece şi impasibilã,
mai ales la întâlnirea cu bãiatul gãsit de noi în De Kalb,
dar şi în discuţiile ulterioare.
Datoritã acestui comportament, am decis internarea ei
la secţia de Psihiatrie a Spitalului din Los Angeles.
Pur şi simplu.
Pocniţi din degete şi o femeie nevinovatã e forţatã sã intre la balamuc.
Nu a fost forţatã.
Orice familie din acest stat e în mare pericol dacã un şef de poliţie
poate chema o femeie în biroul lui, iar 5 minute mai târziu
aceasta e internatã forţat la Psihiatrie, din ordinul lui.
Nu a fost forţatã.
Nu a fost forţatã!
Ce aţi spus, domnule cãpitan?
Nu a fost forţatã. A fost trimisã sub escortã.
Escortatã, forţatã, verbul nu conteazã.
Ce conteazã este cã internarea a fost ordonatã fãrã mandat.
Am o copie la indigo a declaraţiei pe proprie rãspundere
anexat la dosarul "Statul California contra Christine Collins".
Cine a semnat declaraţia?
Eu.
Sã vedem dacã am înţeles bine.
O femeie e trimisã la balamuc, fãrã mandat, pentru cã nu exista aşa ceva.
Când mandatul este, în sfârşit, scris, câteva zile mai târziu,
nici nu mai trebuia semnat sau avizat de un judecãtor,
pentru cã ea era deja la ospiciu.
Aşa este, domnule cãpitan?
Practic, da.
A trebuit sã fac o excepţie, pentru cã situaţia era ieşitã din comun.
Suntem noi de vinã cã am fost minţiţi de un bãiat
care susţinea cã este Walter Collins? Nu.
Având în vedere declaraţiile lui şi comportamentul ei ciudat,
cine nu s-ar fi întrebat dacã nu cumva are ceva la cap?
Pentru cã v-a contrazis?
Nu, pentru cã nu asculta.
Pentru cã persista în încãpãţânarea ei,
pentru cã voia sã rezolve cazul singurã,
în loc sã îl lase în grija cuiva calificat pentru asta.
- Pentru cã ea... - Lupta pentru viaţa fiului ei!
Un bãiat care ar trãi acum, dacã voi nu pierdeaţi timp preţios
susţinând cã nu aţi greşit cu nimic.
Şi, pânã la urmã...
...asta s-a întâmplat, nu-i aşa?
La un moment dat, în timp ce se întâmplau toate astea,
Walter Collins a fost ucis cu sãlbãticie,
împreunã cu alţi 19 bãieţi,
la ferma Northcott din Wineville.
Aşa este, domnule cãpitan?
Da, aşa este.
Nu mai am întrebãri.
Deci, dupã mari eforturi, am reuşit sã aflãm cine e acest bãiat,
care a generat atâtea probleme.
Este Arthur Hutchins, din Cedar Rapids, Iowa.
Odatã cu asta şi cu arestarea celui vinovat de asasinarea
adevãratului Walter Collins, am clarificat 2 dintre cele mai mari misterioase cazuri
din istoria Los Angelesului.
Sper cã dumneavoastrã, domnii de la presã,
veţi scrie şi despre lucrurile bune pe care le facem,
nu doar despre greşelile pe care le comitem uneori.
Domnilor, permiteţi-mi sã v-o prezint pe adevãrata mamã a bãiatului,
doamna Janet Hutchins.
Arthur.
Sper cã nu v-a fãcut prea mari probleme.
Nu, deloc.
Vreţi sã faceţi o fotografie, bãieţi?
Doamnã Hutchins, doamna Collins, femeia la care a locuit,
ar dori sã pãstreze astea.
Sunt hainele lui.
Mulţumesc.
Nu-i drãguţ, Arthur?
Mulţumeşte-i domnului poliţist.
Nu le vreau. Daţi-le altcuiva.
Precoce puştiul, nu-i aşa?
Nu eu am fost de vinã, ci poliţia.
Ei au spus cã sunt Walter Collins, nu eu. N-a fost ideea mea.
Nu a fost ideea mea!
Aşa, dã vina pe poliţie când greşeşti. Am mai vãzut asta în ultima vreme.
Ai grijã de tine, Arthur.
Drum bun.
Gata, bãieţi, asta e tot pe ziua de azi.
Era 10 martie.
M-am întors acasã de la serviciu
şi fiul meu de 9 ani, Walter, dispãruse.
Cãpitanul Jones a acţionat conform unei informaţii pe care o credea corectã.
Walter Collins avea un mic spaţiu între dinţi...
Bãiatul acela nu a fost niciodatã elevul meu, pot sã vã asigur.
Suntem încrezãtori cã bunii noştri prieteni, poliţiştii,
ne vor indica persoanele al cãror comportament
este inacceptabil pentru societate.
Era cu 10 centimetri mai scund decât la ultima mãsurãtoare...
Unele dintre aceste fotografii ilustreazã
ceea ce mi-a spus Sanford Clark.
- A ajutat la uciderea acestui copil. - Mulţumesc, dle detectiv.
Doamnelor şi domnilor juraţi, vã rog sã priviţi aceste fotografii.
Ele aratã, fãrã urmã de îndoialã, circumstanţele
şi natura acestor crime.
Sunt aici, domnule pastor.
Când Walter era aici, intram în camera lui când dormea.
Şi, chiar dacã nu-l vedeam şi nici nu-l auzeam,
îi simţeam prezenţa.
De aceea nu cred cã Walter a murit.
Îi simt încã prezenţa.
Doamnã Collins...
Nu, ştiu ce a spus poliţia.
Dar unele cadavre gãsite la ferma aceea
nu au putut fi identificate.
Şi poate cã puştiul acela s-a înşelat când a ales poza lui Walter.
Înţeleg cã nu puteţi accepta.
Nicio mamã n-ar putea.
Dar cred cã e momentul sã lãsaţi totul în urmã
şi sã vã continuaţi viaţa.
Fiul dumneavoastrã aşa ar fi vrut.
Poate cã da.
Poate vrea sã-l caut în continuare.
Poate e undeva şi mã aşteaptã.
Cred cã, într-adevãr, aşteaptã.
Aşteaptã în locul acela unde ne ducem toţi cândva,
ca sã-i întâlnim pe cei dragi.
Şi, în ziua aceea, el va şti cã aţi fãcut tot posibilul.
Totul.
- Ar trebui sã mergem. - Imediat.
Şedinţa începe.
Completul de judecatã a ascultat toate mãrturiile
şi, având în vedere faptele prezentate,
recomandãm ca suspendarea cãpitanului Jones
sã devinã permanentã.
Linişte, vã rog.
Domnule preşedinte, juriul a dat verdictul?
Da, onoratã instanţã.
Acuzatul e rugat sã se ridice.
În al doilea rând.
Paşii urmaţi într-o investigaţie vor fi schimbaţi
faţã de reglementãrile şi procedurile prin care un cetãţean
al acestui oraş poate fi internat
într-un spital de psihiatrie.
Puteţi citi verdictul.
Noi, juraţii, considerãm cã acuzatul, Gordon Stewart Northcott,
este vinovat de toate capetele de acuzare de crimã cu premeditare.
În sfârşit, reinstaurarea încrederii în Departamentul de Poliţie
poate fi realizatã numai
prin schimbarea din funcţie a şefului Poliţiei.
Curtea recomandã aceasta.
Declar şedinţa închisã.
Acuzatul doreşte sã facã vreo declaraţie înainte de aplicarea sentinţei?
Vreau sã fie foarte clar...
Nici nu aşteptam altceva de la dumneavoastrã,
"onoratã" instanţã, sau de la acest tribunal.
Singura care meritã consideraţie este ea,
pentru cã e singura care nu m-a vorbit de rãu în presã,
e singura care ştie ce înseamnã sã fii persecutat de poliţie
pentru ceva ce n-ai fãcut...
Ajunge.
Şi sã fii aruncat într-o gaurã, ca un şobolan, şi uitat acolo.
Nu l-am ucis pe fiul dumneavoastrã, doamnã Collins.
Domnule avocat, sã înceteze!
Nu am fãcut asta.
Controlaţi-vã clientul,
sau ordon încãtuşarea lui.
Dã-mi drumul!
Gordon Stewart Northcott...
În urma verdictului, veţi fi deţinut la închisoarea San Quentin,
unde veţi avea regim de izolare pentru o perioadã de 2 ani.
Pânã la 2 octombrie 1930,
zi în care
vei fi spânzurat.
Dumnezeu sã aibã milã de sufletul tãu.
30 septembrie, 1930
Pot sã iau o pauzã de 10 minute?
Desigur.
Ştii...
Într-una din zile, chiar ar trebui sã-ţi iei pauza asta de 10 minute.
ţi-ar prinde bine.
Mai vedem.
Sunt Christine Collins. Am telefonat şi ieri.
Mã întrebam dacã v-aţi uitat în arhivã,
poate existã cineva cu semnalmentele fiului meu.
Walter Collins.
Înţeleg.
Dacã nu vã deranjeazã, voi mai telefona peste o lunã.
- Mulţumesc mult. - Doamnã Collins.
- Eu doar... - Da, ştiu.
De fapt, despre asta voiam sã vorbim.
Este vorba de Walter.
Am primit o telegramã foarte ciudatã.
De la cine?
Gordon Northcott.
A cerut sã vã vadã.
De ce?
Ştie cã încã vã cãutaţi fiul şi, înainte sã moarã...
Spune cã a minţit când a spus cã nu l-a ucis pe Walter.
Christine...
Vrea sã recunoascã, în sfârşit, cã el a fãcut-o.
A spus cã, dacã te duci la el, îţi va spune adevãrul, direct,
ca sã-ţi poţi continua viaţa şi sã-ţi regãseşti pacea sufleteascã.
Aşa cum ştii, va fi executat poimâine, la San Quentin.
Deci n-ai prea mult timp.
Mi-a trebuit aproape toatã dimineaţa sã fac toate demersurile.
Se pare cã eşti prima femeie, în 30 de ani, cãreia i se permite
sã viziteze un criminal în serie,
în ziua de dinaintea execuţiei sale.
E totul în regulã, doamnã?
Da.
Vom fi la uşã.
20 de minute.
Bãnuiesc cã n-ai o ţigarã.
Domnule Northcott, m-ai rugat sã vin aici.
Ai spus cã, dacã vin, îmi spui adevãrul despre fiul meu.
Da, ai dreptate, aşa am spus.
Dar vezi tu...
Adevãrul e cã nu credeam cã o sã vii.
Şi acum...
Şi acum ce?
Nu mã aşteptam sã...
Nu vreau sã te vãd.
Nu vrei sã mã vezi?
Nu.
Nu pot sã fac asta. Nu vreau sã vorbesc cu tine,
nu pot, având în vedere ce mi se va întâmpla mâine.
Una a fost sã trimit telegrama, a fost foarte simplu,
dar acum, cã eşti aici,
în persoanã, ştii...
Nu pot sã-ţi spun ceea ce vrei sã auzi.
De ce nu?
Pentru cã nu vreau sã mor cu o minciunã pe buze.
Mi-am ispãşit pedeapsa.
L-am rugat pe Dumnezeu sã mã ierte şi cred cã m-a iertat.
Şi m-am purtat bine de atunci.
Dar dacã mint acum, dacã pãcãtuiesc iar,
nu voi mai avea timp şi nu voi mai fi iertat.
Şi nu vreau sã ajung în iad.
Domnule Northcott, tu m-ai rugat pe mine sã vin aici.
Domnule Northcott, te rog sã te uiţi la mine.
L-ai ucis pe fiul meu?
- Nu ştiu despre ce vorbeşti. - Ba ştii.
L-ai ucis pe fiul meu?
ţi-am spus, nu vreau sã vorbesc cu tine acum.
L-ai ucis pe fiul meu?!
L-ai ucis pe fiul meu?
- Nu ştiu. - Nu ştii? Nu-ţi aminteşti?
L-ai ucis pe fiul meu?
Nu ştiu.
Rãspunde-mi.
- Nu ştiu. - Rãspunde.
L-ai ucis pe fiul meu?
- Pãstreazã distanţa. - Sau ce?
L-ai ucis pe fiul meu?
Îi ştii numele.
Îi ştii numele, ai spus cã era un înger.
Îi ştii numele! L-ai ucis pe fiul meu?
- Nu vreau sã spun. - L-ai ucis pe fiul meu?
L-ai ucis pe fiul meu? Rãspunde-mi.
- De ce? - Rãspunde-mi!
- Îmi faci ceva? - Sper sã ajungi în iad.
Sper sã ajungi în iad!
- L-ai ucis pe fiul meu? - Paznic!
Paznic!
L-ai ucis pe fiul meu?
- Haideţi. - Sã ajungi în iad.
Sper sã ajungi în lad.
Sper sã ajungi în iad!
L-ai ucis pe fiul meu?
Gordon Stewart Northcott, ai fost condamnat pentru crimã.
Pedeapsa este moartea prin spânzurare.
Nu existã nicio anulare sau amânare a pedepsei,
aşa cã execuţia va avea loc,
dupã cum prevede legislaţia statului California.
Vrei sã rosteşti ultimele tale cuvinte?
Nu.
N-am nimic de spus.
Am cugetul curat,
pentru cã m-am spovedit, aşa cum am dorit.
O sã mã doarã?
Nu mã faceţi sã urc aşa de repede!
Vã rog, nu!
13 trepte... 13 trepte...
Dar nu m-am atins de toţi, ticãloşilor.
Nu i-am atins pe toţi!
Vã rog!
O rugãciune... vã rog.
Doamne!
Vã rog.
Vã rog, cineva sã spunã o rugãciune pentru mine!
27 februarie, 1935
Disearã e petrecere la mine acasã, cu ocazia premiilor Academiei.
Vii şi tu?
Am o mie de formulare de completat.
Haide, te rog...
Liniile telefonice sunt blocate de-aici pânã la Baltimore.
Cineva trebuie sã rezolve problema.
Distracţie plãcutã. Eu voi asculta la radio.
Bine.
Noapte bunã.
Ascultã, eu chiar...
Bunã, Ben.
Mã întâlnesc cu nişte prieteni la Musso & Frank, disearã.
Vom urmãri ceremonia decernãrii Oscarurilor la restaurant.
Va fi o searã de neuitat.
Mi-ar plãcea sã vii şi tu.
Am multã treabã aici.
Noapte bunã.
Ben!
Am pariat 2 dolari cã "S-a întâmplat într-o noapte"
va câştiga la "Cel mai bun film".
Se pare cã aici numai eu cred cã are mai multe şanse decât "Cleopatra".
Dacã va câştiga, am putea sãrbãtori mâine searã?
S-a fãcut, Christine. La revedere.
Dacã o sã câştige, te sun.
Eu voi fi aici.
Supraevaluat.
Cu Clark Gable şi Claudette Colbert, fãrã comentarii.
Daţi-mi plicul, vã rog.
Şi câştigãtorul este...
"S-a întâmplat într-o noapte".
Ştiam eu.
Fac cinste.
Christine Collins?
Da, eu sunt.
Sunt doamna Clay, vã mai amintiţi de mine?
Doamnã Clay, sigur cã îmi amintesc.
V-am sunat imediat.
Ce s-a întâmplat?
Poliţia tocmai ne-a sunat. L-au gãsit pe bãiat, Christine.
Unde este?
La circa de poliţie Lincoln Heights. Ne ducem acolo chiar acum.
Vin şi eu.
Am vrut sã-l vãd, dar au spus cã trebuie sã vorbeascã ei cu el mai întâi.
Dar sunt siguri?
Sunt siguri.
Dar mai important e cã... eu sunt sigurã.
E chiar bãiatul meu, e David. Trãieşte, Christine.
L-au gãsit în Hysperia.
Te-au rugat sã-i ajuţi sã gãseascã un câine.
Da.
Dupã ce ai urcat în maşinã, ce s-a întâmplat?
Am mers mult timp, pânã am ajuns la o fermã.
Haide, David.
David, haide! Nu te mai împotrivi atâta!
Mai erau copii acolo?
Da, cinci, cred.
Dar a trecut mult timp de-atunci.
Salut, bãieţi. El e David.
Ştiu cã o sã vã împrieteniţi.
Daţi-vã înapoi! Gura!
Ai vorbit cu ei?
Da?
Îţi aminteşti numele lor?
Da.
Doi dintre ei erau fraţi. Cred cã îi chema... Winslow.
Mai era un bãiat mai mare, îI chema Jeffrey.
Şi mai era Walter.
Walter?
Da.
Îmi aminteşti numele de familie al lui Walter?
Collins...
Walter Collins.
Spune-mi ceva.
Dacã abia îţi aminteşti numele celorlalţi,
cum de mai ştii numele lui complet?
Pentru cã a fãcut ceva.
Walter şi Jeffrey vorbeau.
Au tot cãutat, pânã au vãzut cã într-un loc sârma era ruptã.
Puteam sã ieşim pe-acolo.
Când am fugit am fãcut mult zgomot.
Şi era întuneric.
Aşa cã m-am încurcat în sârmã.
Ajutor!
Mi-am prins piciorul.
Ajutã-mã, te rog!
O sã vinã!
Fugi!
Unde naiba...
Hei!
Întoarceţi-vã imediat!
Staţi pe loc!
Vezi ce fac ceilalţi.
Bãieţi! vin eu dupã voi!
Fir-ar sã fie!
O sã vã gãsesc, oriunde aţi fi.
- Nu sunt aici! - Haide, urcã în maşinã.
Vã gãsesc eu.
Fir-ar sã fie!
Urcã în maşinã, Sanford.
De atunci, nu l-am mai vãzut pe niciunul dintre ei.
Deci nu ştii dacã a reuşit sã-i prindã?
Nu.
Tot ce ştiu e cã
dacã Walter nu se întorcea sã mã ajute,
nu cred cã mai ieşeam vreodatã viu de acolo.
Bine.
Ce s-a întâmplat apoi?
Am evitat sã merg pe şosea, pânã am vãzut un tren oprit la un macaz
şi m-am urcat în el.
De ce n-ai povestit nimãnui ce-ai pãţit?
Mi-a fost fricã.
M-am gândit cã o sã mã caute,
pe mine sau pe ai mei.
Aşa cã nu am spus nimãnui.
Eram pe cont propriu, pânã când mi-a dat sã mãnânc o doamnã,
doamna Lansing.
I-am spus cã sunt orfan şi nu am unde sã stau.
Mi-a spus cã pot rãmâne acolo.
Şi aşa am fãcut.
În fiecare noapte mã trezeam, crezând cã ei sunt afarã, la fereastrã.
Apoi am auzit poliţia vorbind la radio
despre ce s-a întâmplat la fermã.
Şi m-am gândit cã, de-acum, chiar nu mã mai pot întoarce.
De ce? De ce nu?
Dacã nu spusesem nimãnui ce s-a întâmplat,
mi-a fost teamã cã voi fi învinuit de moartea acelor copii.
Aşa cã am stat ascuns.
Ce te-a fãcut sã apari acum, dupã atâta timp?
De ce tocmai acum?
Mi-era dor de mama.
Mi-era dor de tata.
Vreau la mine acasã.
Tot nu-mi vine sã cred.
Au trecut cinci ani, cazul era închis, toţi credeau cã e mort,
şi uite cã el apare.
Şi numai datoritã lui Walter.
Fiul dumneavoastrã a fãcut un lucru curajos, dnã Collins.
Ar trebui sã fiţi foarte mândrã de el.
Sunt.
Tot credeţi cã îl veţi gãsi?
De ce nu?
Trei bãieţi au fugit în noaptea aceea.
Dacã unul a scãpat cu viaţã, poate au reuşit şi ceilalţi doi.
Poate cã şi Walter se ascunde, pentru cã şi lui îi e fricã.
Îi e teamã sã se întoarcã acasã şi sã spunã cine e
sau îi este fricã sã nu aibã probleme...
În orice caz, acum am ceva ce n-am avut pânã azi.
Ce anume?
Speranţã.
Dupã proces, cãpitanul Jones a fost concediat.
Davis, comandantul Poliţiei, a fost retrogradat,
iar primarul Cryer n-a mai candidat în alegerile municipale.
Pânã la sfârşitul vieţii sale, pastorul Briegleb
a denunţat în emisiunea sa de la radio
abuzurile comise de poliţie şi corupţia politicienilor.
Ca urmare a scandalului declanşat, numele localitãţi Wineville din California
a fost schimbat în Mira Loma.
Christine Collins n-a încetat niciodatã sã-l caute pe fiul ei.
Traducerea şi adaptarea: danatom